МАЙКА НОЩ
"Полиция"
"Хайфа, Израел, 1961-ва"
Немски ли предпочитате или английски?
Английски.
Трябва да напишете мемоарите си за архива...
на военнопрестъпниците към института в Хайфа.
Имате три седмици преди началото на процеса да завършите мемоарите си.
Имате ли въпроси?
Не. Това е чудесно. Благодаря за всичко.
"Евреи, Негри... Мелези"
Вие сте единствения, когото познавам, с нечиста съвест заради войната.
Кой е това?
Бернард Либман.
На пост съм от 2:00 до 10:00.
O. Разбирам.
Всички останали и от двете страни
са убедени, че не биха могли да действат по друг начин.
Откъде знаете, че имам нечиста съвест?
От начина, по който говорите насън.
Знам, че нещо ви тормози.
Какво си представяте, че ме тормози, Бернард Либман?
Всичко, което чух бяха две имена.
"Хелга" бе едното.
"Хьос" бе другото.
Познавах Хьос.
Той нямаше проблем със съня.
Спа като бебе до самия край.
Знаете това?
Предполагам.
Помогнах да го обесят.
С показанията си? - Не.
С ръцете си.
Това достави ли ви задоволство?
Работата ми бе да окова глезените му.
Свърших много добра работа.
Разбирам.
След това си опаковах нещата, за да си ида вкъщи.
Ключалката на куфара ми бе счупена,
така че го стегнах с широк кожен каиш.
Два пъти за един час
свърших една и съща работа.
Един път с Хьос...
един път с моя куфар.
И двете ми доставиха еднакво задоволство.
Да...
Аз, Хауърд В. Кембъл, мл., съм американец по рождение...
нацист по репутация...
и безнародностен по влечение.
Очаквам справедлив съд в Израел за военните си престъпления.
Роден съм в Скенектъди, Ню Йорк, на 16 Февруари 1904г.
Баща ми е израснал в Тенеси...
като син на баптистки свещеник.
Той беше сервизен инженер в Дженеръл Електрик.
Заради работата си...
повечето му четива бяха търговски журнали и технически книги.
Имаше няколко забележителни изключения.
Хауърд!
През 1919-та, когато Дженеръл Електрик преместиха баща ми...
напуснахме Скенектъди и се преместихме в Берлин, Германия.
През 1938-та...
бях станал успешен драматург в немския език...
и бях женен за младата, красива...
и известна немска актриса Хелга Нот.
Когато родителите ми напуснаха Германия...
ме помолиха да се върна с тях в Щатите.
Отказах.
"Моя скъпа, сладка Ева...
това е единствения начин...
Знам как да обърна в добро...
плашещото зло, което ни сполетя.
Не е важно, какво ни чака в бъдеще...
защото имам зад гърба си живот...
целия изживян в тези няколко, сладки часове с теб.
Веднъж ти казах, че бих заклел живота си...
за нашата нация от двама...
и бих живял там...
дори в смъртта...
толкова уверен, че съм в Рая...
когато ме обгръщат твоите ръце.
Скоро ще настъпи времето на тази клетва...
и щастлив съм с мисълта...
че земните тревоги повече не ще пречат...
на вечното ми отдаване към теб.
От този миг натам...
нашата нация от двама...
е едничката страна...
която ще познавам."
Когато лудостта на света ни засипа...
моята Хелга и аз оцеляхме заклевайки безсмъртната си лоялност...
към единствената нация, която имаше смисъл за нас.
Наричаше се das Reich der Zwei...
"нацията от двама."
Бе минал едва месец, откакто родителите ми се завърнаха в Щатите...
три години преди Америка да се включи във войната...
когато за пръв път срещнах своята фея кръстница.
Наричам го така, защото никой освен мен не вярва, че съществува.
Но той наистина съществува... или поне съществуваше...
в толкова далечния неделен следобед в Берлин.
Добре изглеждащи момчета.
Предполагам.
Говорите ли английски? - Да.
Слава Богу.
Полудях, докат' се опитвах да намеря с някой да побъбря.
Моля?
Извинете. Нещо против да седна при вас, за да не се провикваме?
Както желаете.
"Както желаете." Това звучи кат' нещо, което би казал англичанин.
Англичанин ли сте? - Не, американец съм.
Вярно ли?
Абе да ви питам, с какво си изкарвате хляба?
Писател съм. - Без майтап!
Ами, ето ти съвпадение, 'щото си седях ей там...
с желанието да мога да пиша...
'щото ми хрумна страшна история.
Значи има един американец, видите ли?
И толкова дълго е живял в Германия, че практически вече е немец.
Пише пиеси на немски, женен е за красива немска актриса.
Познава много важни нацистки клечки, обичащи да се навъртат около театъра.
Кой сте вие?
O, чакайте малко. Става по-хубаво.
Та тоя пич знае, че се задава война.
Америка ще е на едната страна, Германия на другата.
Така, че този американец, който не е бил мил с нацистите досега,
решава да се представи за нацист
и да остане в Германия, когато настъпи войната
и да бъде много полезен американски шпионин.
Попитах, "Кой сте вие?"
Извинете. Извинете.
Толкова се увлякох, че...
Заповядайте. Това съм аз.
"Военен Департамент на САЩ, Франк Виртанен - майор"
И така, г-н Кембъл, какво мислите за малката ми история?
Какво мисля за нея ли? O, не мисля много за нея.
Имам предвид, много е неправдоподобна. Абсурдна е.
O, няма проблем, 'щото...
не днес ще ми дадете окончателен отговор, така или иначе.
Окончателен отговор?
Ако си представяте, че ще се прибера вкъщи и ще обмисля това, грешите.
Ще спя като пън.
Не съм политическа личност. Просто не съм.
Аз съм артист.
Ако настъпи война, просто ще трябва да се оправяте без мен.
Ами, желая ви целия късмет на света, Хауърд.
Колкото повече се влошава тоя нацизъм...
толкова по-малко ще спят като пънове.
Ами, не знам. Може би. Ще видим.
Точно така. Ще видим.
Затова не очаквам окончателния ви отговор днес.
Ако решите да приемете, ще са за ваша сметка усилията...
при изкачването по нацистката йерархия, колкото успеете по-нависоко.
За да се справите, ще трябва да извършите висше предателство.
Дори да преживеете войната без да сте заловен...
правителството ви никога не ще признае ролята ви като агент.
Не можем да си позволим подобен риск.
Като поискате помилване...
ще отрекат, че някога са чували за вас.
Ще ви оставят да изсъхнете на бесилото.
Направихте го да звучи много привлекателно.
O, усещам, че съм го направил да звучи много привлекателно за Вас, Хауърд.
Посещавал съм пиесите Ви. - Наистина ли?
И какво научихте от тях?
Обсебен сте от идеите за чисти сърца и героизъм.
Обичате доброто, и мразите злото...
и бихте пожертвали всичко в името на романса.
Ще поддържам връзка.
Бе тайна мечта на всеки постановчик...
да създаде най-предизвикателната роля, която бих могъл да си представя...
и после сам да я изиграя.
Музикалният сигнал.
"Три години по-късно"
"Добър ден, дами и господа.
Това е Хауърд В. Кемпбел младши,
последния свободен американец,
който ви говори от Берлин, Германия, сърцето на свободния свят.
Има една хубава статия в последния брой на "Рийдърс Дайджест"...
озаглавена "Няма атеисти в окопите".
Е, днес бих искал малко да разширя тази тема
и да ви кажа, че въпреки, че това е война вдъхновена от евреите,
война, от която само евреите могат да припечелят,
ще видите, че и в окопите няма евреи.
Всеки американски войник знае..."
Всеки неделен следобед навсякъде, където гласът ми можеше да бъде чут...
хората спираха каквото и да правеха, само за да чуят какво още ще кажа.
Дори шефът на полицията в Берлин и семейството му бяха верни слушатели...
и не само, защото ми бяха сватове.
"Сега, към американския народ у дома...
Искам да се замислите за всичките евреи живеещи в махалата."
Отнемаше ми само час-два да пиша всяка реч...
след което я предавах на М-вото на пропагандата за архивиране.
Сред тези, които я преглеждаха имаше друг съюзнически агент
чиято самоличност никога не ми бе разкрита.
"Имат горе-долу гориво?"
Речта ми се връщаше с най-различни белязки...
включително тези оставени от другаря по служба.
"Към тези въпроси..."
Тези белязки диктуваха определени гласови маниерности...
прекъсвания, ударения...
прокашляния, запъвания, прочиствания на гърлото.
"Позволете сега да ви попитам следното:
Познавате ли поне едно еврейско семейство,
което да е получило телеграма от Вашингтон,
която да започва:
"Военният секретар изразява дълбокото си съжаление
за сина ви, който бе убит защитавайки родината си"?
Разбира се, че не.
Еврейско семейство никога няма да получи такава телеграма
благодарение на личната гаранция от американския диктатор
Франклин Делано Розенфелд."
И този бе начина, по който излъчвах кодирана информация вън от Германия.
И този ден не знам каква информация излезе чрез мен.
"Защо вдигате оръжие срещу немските си братя?
Знаете, че целите на Германия са същите като вашите.
Трябва да разберете че евреите...
могат да процъфтяват само в нация живееща в робство.
Така, че братя...
оставете оръжията.
Воювайки в тази война, само ще подкрепите банковите сметки...
на политическите си лидери, сляпо служещи на еврейските си господари.
С вас беше Хауърд В. Кембъл, мл...
последния свободен американец.
Благодаря за вниманието. Хайл Хитлер."
Ти си убиец.
Ти си страхливец.
Всички вие сте страхливци!
Убивате деца!
Трябва да изгниете в Ада!
Проклети да сте!
Хауърд само инстинктивно разбира...
немския идеал за правилно и грешно...
несъмнения триумф на доброто над злото...
и изкупителната сила на романса.
Обещай ми само едно нещо:
Няма да напуснеш министерството на пропагандата,
за да се върнеш към писането на пиеси.
Малко вероятно е, г-н Гьобелс.
Винаги ми се е струвало иронично, че човекът,
който толкова красноречиво предава нашите идеали към масите
трябваше да се роди в Америка.
Е, не е толкова иронично.
Възприемам се за духовно роден в осиновилата ме татковина.
Едно нещо винаги съм се питал, г-н Кембъл:
Липсва ли ви Америка?
Понякога. Разбира се.
Но не бих бил щастлив с евреи, които командват.
Евреи. За евреите ще се погрижим в близки срокове.
Нашият приятел Хьос се грижи за това в курорта в Аушвиц, който управлява.
Съпругата ми и аз живеем, заради този ден.
Има ли шанс да се запознаем с г-жа Кембъл?
Да. Разбира се, г-н Хьос.
Ще помоля Хелга да дойде при нас, ако ме извините.
Ако тази жена скочи в пропаст, Хауърд ще я последва, заклевам се.
Времето минаваше.
Никога не казах на Хелга, че съм шпионин.
Такова знание би я изложило на опасност...
и поставило дните й в постоянен страх.
Така че скрих истинската си същност от нея
с мисълта, че политиката няма място в нашата нация от двама.
Предполагам, че поуката тук е:
Трябва да внимаваш с това, за което се представяш,
защото накрая ставаш това, за което се представяш.
Историята казва, че войната свърши през 1945г.
Всъщност, свърши година по-рано.
Моята нация от двама загуби...
а лудостта спечели.
Нямаше пленници...
нито оцелели.
Защо немците ще искат да убият моята Хелга?
Г-не...
казах вражески оръжия.
Руснаците.
Беше руска стрелба.
Руска.
Беше трагичен момент, г-не.
Руснаците стреляха по лагер в Крим,
където тя забавляваше войниците.
Върховен маршал Гьоринг ще нареди официална похвала
за смелостта на г-жа Кембъл.
Сигурен съм, че би била много горда.
Да. Да, разбира се.
Има ли нещо, което бих могъл да направя за Вас, г-н Кембъл?
Моля ви.
"Добър ден, дами и господа.
С вас е Хауърд В. Кембъл младши,
последния свободен американец,
който ви говори от Берлин, Германия...
сърцето на свободния свят.
Както знаете, болшевишките орди
продължават варварския си напредък към Берлин.
Нека еврейските лидери, въодушевени от временното ни отстъпление
знаят, че Национал-социализма няма да позволи Германия...
да се прегъне под стъпките на черния звяр,
който тероризира жените и децата ни.
Колкото до американските ми братя...
Вие сте глупаци ако вярвате, че диктатора ви...
Франклин Делано Розенфелд, се интересува от вашето благополучие.
Ако не се вслушате в предупреждението на арийските си братя...
съдбата, която ви очаква ще е заслужена.
Немската победа е несъмнена, защото е победа на морала.
Последният удар ще нанесе Адолф Хитлер.
С вас бе Хауърд В. Кембъл младши,
последния свободен американец.
Може би няма да съм с вас за известно време.
Благодаря за вниманието. Хайл Хитлер."
Хауърд. - Г-н Нот.
Интересно време да посетиш твоите сватове.
Ако искаш да останеш, може би ще ми помогнеш
да приветствам руснаците, когато дойдат.
Отивам на фронта.
Право по този път.
Оттук може и пеша да стигнеш. Ще успеете за един ден
събирайки лютичета, докато вървиш.
Мога ли да попитам накъде се местите?
Аз оставам тук.
Съпругата ми е в дома на брат ми в Кьолн. Рези ще отиде при нея днес.
Но защо оставаш тук? - С руската армия на прага ми?
Все още съм шефът на полицията.
Няма да позволя хората ми да кажат, че съм избягал с подвита опашка.
Мога ли да направя нещо?
Да. Застреляй кучето на Рези.
Не може да пътува, и не бих могъл да го направя тук...
така, че може да го застреляш.
Къде е? - В музикалната стая с Рези.
Тя знае, че трябва да бъде застреляно. Няма да имаш проблем с нея.
Добре.
Разби ми сърцето, когато се ожени за дъщеря ми.
Исках немски войник за зет.
Да. Знам.
И защото те мразех толкова, те изучавах.
Слушах всичко, което казваш.
Никога не пропусках предаване.
Знаеш ли, че дори и до този момент
нищо не би ме зарадвало повече
от това да докажа, че си шпионин,
да те видя разстрелян?
Вече не ме интересува, дали си шпионин.
Знаеш ли защо? - Не.
Защото сега знам, че дори и да беше шпионин,
не би могъл да служиш на врага, толкова добре колкото служи на нас.
Всичките идеали, заради които се гордея, че съм нацист...
не дойдоха от Хитлер...
или Гьобелс...
а от теб.
Само заради теб не стигнах до извода, че Германия е полудяла.
Я, гледай колко си пораснала.
Тук си, за да убиеш кучето ми...
нали?
Да.
Рези, това не е нещо, което желая да сторя.
Няма проблем.
Никога не съм го харесвала.
Просто ми бе жал за него.
Отивам на фронта. Минах да се сбогуваме.
Кой фронт?
Руския.
Значи ще умреш?
Е, може би не.
Всички, които са живи сега ще умрат скоро...
включително и аз.
Сигурен съм, че всичко ще е наред с теб.
Няма проблем. Няма да боли.
Просто внезапно няма да ме има.
Тъй като скоро всички ще умрем, аз също искам да ти кажа нещо.
Какво?
Обичам те.
O, Рези, това е много сладко.
Не. Наистина те обичам.
Когато Хелга беше жива и вие двамата идвахте тук...
понякога й завиждах, а понякога я мразех.
Когато тя умря, си мечтаех как ще порасна и ще се омъжа за теб...
и ще бъда известна актриса, и ти ще пишеш пиеси за мен.
Разбирам.
Поласкан съм.
Няма проблем. Вече няма значение.
Нищо няма значение.
Давай, застреляй кучето.
Рези бе само наполовина права.
От казаното разбрах, че тя бе мъртва отдавна
но аз продължих да живея.
Ако наистина бях отишъл на руския фронт
със сигурност щях да умра, както Рези предсказа.
Вместо това, обикалях с мотоциклета из немската провинция
с мисълта, че може просто да изчакам войната.
Малката ми почивка свърши два месеца по-късно,
когато бях заловен от лейтенант Бърнард Б. О'Хеър,
от 3-та американска армия.
Казах му "Добро утро" при разминаването...
и той разпозна гласа ми от радио предаванията.
О'Хеър изглежда приемаше лично всичките ми думи.
След залавянето ми, американската армия ме съпроводи
на частна обиколка из нацисткия лагер на смъртта в Оердре.
Смятаха, че ще е интересно да видят реакцията ми...
към плодовете на труда ми.
Добре разгледай приятелчетата си, Кембъл...
'щото ти си следващия.
На мен ми изглеждаха доста мирни.
Два дни по-късно бях откаран от двама американски войници.
Не съм сигурен дали знаеха кой бях аз.
Е, Хауърд...
какво мислеше за войната?
Ти ли си, Виртанен?
Трябва да ти го призная... преживя я.
Много хора не успяха, нали знаеш. - Да.
Да, знам.
Знам. Съпругата ми. Жена ми, например.
Да. Съжалявам за това. Разбрах няколко дни преди теб.
Разбрал си това преди мен? Как си разбрал това?
Това бе една от вестите, които ти излъчи тази седмица.
Излъчил съм, че жена ми е починала?
И дори не съм знаел? Ти си знаел, че е мъртва, а аз не?
Ще ми се да бях тъгувал.
Е, какво ще се случи с мен сега?
Ти вече си изчезнал.
Трета армия се е отървала от теб. Няма досие, което да покаже залавянето ти.
Така, че Хауърд, къде искаш да отидеш от тук?
O, не знам.
Предполагам, че не ме очаква геройско посрещане някъде.
Едва ли.
Не можем да започнем да дрънкаме за всичките използвани трикове.
Може пак да ни потрябват за следващата война.
Не, ролята ти ще остане тайна...
и официалната позиция на Чичо Сам е, че ти си измет.
Измет, а?
Ами родителите ми?
Съжалявам, Хауърд. И двамата починаха преди шест месеца.
И двамата?
Първо баща ти, майката ти два дни по-късно.
Сърдечен пристъп и при двамата.
Някой каза ли им, какво правех в действителност?
Стига, Хауърд. Какво трябваше да направим?
Да пожертваме радио станцията си от сърцето на Берлин...
за успокоението на двама старци?
O, не, не. Не бихме искали това! Колко знаеха с какво се занимавах?
Бяхме трима. - Само трима?
Вероятно са твърде много. - Трима са знаели какъв съм бил?
Всички останали те знаят като това, което също беше.
Чакай. Как можеш да кажеш такова нещо? Мислиш, че съм нацист? Не бях нацист.
Е, нека те попитам нещо, Хауърд:
Как щеше да постъпиш, ако Германия бе спечелила войната?
Щеше да измаршируваш при приятелчето си Гьобелс и щеше да се предадеш?
Щеше да му кажеш, че всъщност си патриотичен американски шпионин?
Да, може би щях да го направя! Можеше да избягам. Не знам.
O, добре. Искаш да съм нацист?
Давай. Пиши ме нацист.
Искаш да ме обесиш? Давай, ако мислиш, че ще повдигнеш морала.
Не възприемам този живот като велико съкровище.
Ами, само исках да знаеш колко малко можем да направим за теб.
Колко малко?
Фалшива самоличност, малко пари в брой, откарване да ново място...
Къде би искал да отидеш, Хауърд? Какво ще кажеш за Ню Йорк?
Лесно можеш да се изгубиш. Доста работа, ако ти се работи.
Добре. Ню Йорк тогава.
От тримата, които знаеха, че съм шпионин, кои бяха другите двама?
Вторият беше генерал Донован от О.С.С.
и третия, за съжаление, е мъртъв.
Нападаше го всяка вечер в предаването си.
Наричаше го Франклин Делано Розенфелд.
Много се радваше на това. Слушаше те всяка нощ.
"Живот"
"Ню Йорк 1960"
Отначало живеех под фалшиво име.
Идеята беше да се започне от дъното, да имам нов живот.
След известно време, стана ясно, че всъщност нямам живот...
и псевдонима стана излишен...
и започнах да използвам собственото си име.
Никой никога на попита дали бях същия Хауърд В. Кембъл младши.
Всичките ми вещи, както и аз самия, бяха военен остатък...
идващи от комплекти за отмора, предвидени за задокеанските войници.
Дори включваха фонографски записи
така че станах горд собственик
на 26 копия на "Бяла Коледа" от Бинг Кросби.
"Собственост на правителството на САЩ"
Преживявах моето чистилище в Ню Йорк...
по същия начин, по който преживях ада на военна Германия.
Позволявах само на едно нещо да влияе емоциите ми...
любовта ми към Хелга.
Остана вечната ос, около която се въртяха мислите ми.
За теб, любов моя...
за твоята красота и моята безсмъртна всеотдайност.
За "das Reich der Zwei"...
нацията от двама.
Много е хубаво, нали?
Много е сухо.
Точно както го харесваш, нали?
Да.
Д-р Епщайн? - Да.
Аз съм съседа от горния етаж.
Порязах се.
Е, няма нужда от шевове.
Кръвта често прави нещата да изглеждат по-зле отколкото са.
Ами, благодаря ви, докторе. Много съм ви задължен.
Няма проблем.
Съжалявам само, че бе необходимо такова нещо, за да се запознаем.
Да, да. Не, прав сте.
Имате много известно име.
Моля?
Не сте ли чували за Хауърд Кембъл младши...
който имаше предаване от Берлин?
От Берлин...
Да, сега си спомням.
Беше много отдавна.
Никога не съм го слушал, но помня, че беше в новините.
Тези неща избледняват.
Би трябвало да избледняват.
Този момент на лудост в историята би трябвало да се забрави.
Знаете ли за Аушвиц?
Да, да, разбира се, че знам за Аушвиц.
Там прекарах младостта си...
и сина ми, тукашния доктор,...
прекара детството си.
O, ами, съжалявам. - Забравете Аушвиц.
Не носи добро.
Ето.
Няма да се наложи ампутация.
Само го пазете сухо за няколко дни. - Ами, благодаря ви.
Няма проблем. Ще ви изпратя.
Какво? Моля?
Попитах дали говорите немски.
O. Не, не, не. Боя се, че не.
Ауфидерзен. Това е "сбогом", нали?
Значи "довиждане".
O. Довиждане.
Е, "ауфидерзен".
Да, "ауфидерзен".
Да?
Кембъл, Адолф Айхман е.
Аз съм в килията над теб.
Да, Айхман. Здравей.
Все пишеш там вътре...
ден и нощ и нощ и ден...
пишеш, пишеш, пишеш...
Пречи ли ти?
Не. Спя дълбоко.
Само съм любопитен. Мемоарите си ли подготвяш?
Да. Изпълнение по поръчка за института в Хайфа.
Ти си късметлия.
Късметлия?
Защо ме смяташ за късметлия?
Имаш пишеща машина. Аз пиша моите на ръка.
Един ден ми хрумна, че с хоби
времето в чистилището би минало по-лесно.
Иронично...
в уединението си бях създал нещо,
което можеше да се използва само с друго човешко същество.
Да.
Джордж Крафт?
Кой е?
Хауърд Кембъл, съседа ви от горния етаж.
Какво искате?
Искам да знам дали играете шах.
Не знаех, че под мен живее художник.
Къде излагате работите си?
Не ги излагам.
Ами, би трябвало.
Цял живот ли сте рисувал?
Не, не съвсем.
Жена ми почина преди четири години...
и избирах между това да...
дойда в Гринуич Вилидж да рисувам или да си пръсна мозъка...
така, че хвърлих монета, и ето ме тук.
Поне сте имал рисуване към което да се обърнете.
Какво значи това? Искате да кажете, че и вие сте изгубил жена си?
Да. Виждам ви в коридора и си казвам, "да...
този човек е от братството."
Братството? - Братството на живите ранени.
Най-голямата световна организация,
и не знаеш че съществува, докато не влезеш.
Ставаш член, когато изгубиш нещото, което придава смисъл на живота ти.
Нещото, което ви поддържа заедно, което държи групата в едно парче...
е факта, че членовете са абсолютно неспособни
да говорят един с друг.
Извинете. Не исках да ви смущавам така.
Как изгубихте жена си?
Не мога да говоря за това.
Ами, разбира се, че не можете да говорите за това.
Вие сте член на братството.
Дойде денят, в който му казах всичко.
Всичко се изля от мен...
Знаеш ли, знаех че войната е свършила и Германия ще изгуби...
и ето ме мен, американски шпионин.
Родителите ми, юношеството ми в Германия...
за Хелга и нашата нация от двама...
моята фея кръстница, речите, кодът...
залавянето ми и наказанието ми в чистилището.
Нямах за какво да живея. Изгубих жена си, загубих своята нация от двама.
Джордж Крафт, единствения ми жив приятел, прие всичко без емоции.
Да, но защо правителството не пристъпи напред и каже...
"Този човек, когото оплювате, е герой"?
Джордж, никой не ме оплюва.
Никой дори не знае, че съм жив.
Животът продължи без промяна...
за малко.
"Белият християнски опълченец"
"Върховния съд на САЩ изисква да си нечистокръвен"
"Американска Трагедия!"
Хауърд В. Кембъл младши, велик писател и безстрашен американски патриот...
сега живее в мизерия и самота в едностаен апартамент...
на ул. Бетъни 61 в Ню Йорк.
Такава е съдбата на мислещите хора достатъчно смели да кажат истината...
за конспирацията на международните еврейски банкери и комунисти,
които няма да спрат, докато тялото на всеки американец
не е безнадеждно опорочено...
с негърска и/или ориенталска кръв."
Може би е била тази дама от долния етаж... майката на Епщайн.
Защо просто не повика властите?
Защо ще праща адреса ми на някакъв расистки бюлетин?
Защо не поправиш нещата? И без това е време да пишеш отново.
Боя се, че мъртвите не пишат много добре.
Това не е вярно. Всичките най-добри писатели са мъртви.
Това е най-вярното нещо, което си казал днес.
Изслушай ме. Това е защото докато си мъртъв
няма какво да губиш, можеш да си напълно смел.
Намери си жена, започни отново да пишеш.
Жена? - Жена.
Джордж, по-добре спри да пиеш. Портретът ми ще прилича на Пикасо.
Не променяй темата. - Не променям темата.
Седни по-изправено. - Така седя.
Добре, виж какво. Намери си жена, след това и аз.
Нямам нужда от жена. Горя за музата си.
Ти, обаче... ти си смъртен.
Нуждаеш се от жена.
Вече имам. - Не, нямаш.
Да, имам. - Имаше жена.
Минало време. Тя е мъртва. - Не искам да говоря за това.
Само ти казвам това, което имаш нужда да чуеш.
Ако ще говориш истината... - O, Боже, някой нерв ли ударих?
Не, не удари нерв. Добре съм. - Съжалявам.
Не, не се извинявай. Не бъди скромен, Джордж.
Жалък съм. Чувствам се наистина... - Не, не си жалък.
Давай, говори. Не мога да те чуя. - Боже, аз само...
Само си отворих устата, и аз...
Не знам... Ще...
Едно, две, три, почивка.
Едно, две, три, четири.
Кой е? - Хауърд В. Кембъл младши?
Кой е?
Тук е свещеник д-р Лионел Джоунс...
Д. Д. С., Д. Д.
Предполагам, че сте получил нашия благотворителен бюлетин
на "Белият християнски опълченец".
Всичко е наред, Хауърд. Аз съм приятели.
Хауърд В. Кембъл.
Каква чест.
Чувствам, че целия ми живот се е стичал към този момент.
Как сте?
Моля, позволете да ви представя на моя охранител...
Оугъст Краптауер.
Вице Бундесфюрер Емеритус в "Германо-американски бунд".
Голямо, голямо удоволствие, г-н Кембъл.
И моя секретар, отец Патрик Кийли...
бивш капелан на "Оръжеен клуб Детройт".
Думите ми бягат, хер Кембъл.
Взаимно е, сигурен съм.
Може ли малко вода? - Да, разбира се, разбира се.
Да се качи по стълбите ви бе сериозно усилие за нашия г-н Краптауер.
Може ли да ви притесним за чаша вода?
Добре. Заповядайте.
Това е моя добър приятел и съсед, Джордж Крафт.
Как сте?
Ваша ли е? - Да.
Каква великолепна прилика с г-н Кембъл.
Невероятно сте уловили линията на челюстта.
Имате ли познания по стоматология?
Стоматология? Не.
Е, като някой, който е отдал живота си на стоматологичната медицина
позволете да кажа, че сте повторили перфектно
арийската линия на челюстта на г-н Кембъл.
O, шокиран съм, че забелязахте. - Как бих могъл да я пропусна?
Запознат ли сте книгата ми, "Христос не е бил евреин"?
Не успях да намеря копие.
O, жалко.
Отец Кийли, отбележете си че трябва да пратим на г-н Крафт...
копие с автограф.
В нея, репродуцирам 50 известни картини на Христа...
и отбелязвам, че нито една от тях не показва еврейска челюст или зъби.
Не знам какво да кажа. - Ами...
Трябваше сам да публикувам книгата.
Но какво да очакваш, щом издателската индустрия се управлява от евреи?
O, разбира се, простете ми.
Толкова говорех, че забравих какво ни доведе тук.
Какво ви води тук, Джоунс?
Изненада за вас, г-н Кембъл, която ви чака долу.
Защо просто не ми кажете за какво става дума?
Простете, г-н Кембъл...
но обещах да не развалям изненадата.
Вижте, давам дума... ако сте недоволен...
ще я отнесем с нас и ще ви оставим на мира.
Къде е? - В дъното на стълбището.
Не може да я пропуснете.
Добре.
Искаш ли да дойда с теб? - Не.
Веднага се връщам.
Няма място в твоя живот за мен.
Ще кажа довиждане
и повече няма да те безпокоя.
Няма място в моя живот?
Моят живот не е нищо друго, освен място за теб.
Господи, ти си жива. Как е възможно?
O, погледни се. Не си се променила.
Толкова имам да ти казвам. - Да.
Винаги съм знаел, че ще се върнеш. Винаги съм го знаел.
Само не знаех кога или как.
Искам да те запозная с един човек. Искам да се запознаеш с Джордж Крафт.
Това е Хелга. - Здравейте. Добре дошла.
Предполагам, не бяхте разочарован.
Как успяхте? Как доведохте жена ми при мен?
Абонат в Западна Германия ми телеграфира,
че г-жа Кембъл току-що е пристигнала като бежанец.
Един ден научавам, че вие сте жив...
месец по-късно, че жена ви е жива.
Сега, как мога да нарека такова съвпадение, освен ръката на Бог?
Защо не оставим г-н и г-жа Кембъл насаме за няколко минути?
Да, разбира се. Шофьорът ни ще качи багажа на г-жа Кембъл.
Няма нужда, няма нужда.
Глупако, какво правиш? - Добре съм, наистина добре.
Рискуваш живота си, изтощавайки се по този начин.
Чест е да рискувам живота си за човек, който е служил на Адолф Хитлер...
така както Хауърд В. Кембъл младши.
Отиде си.
Може би трябва да повикам линейка. Да.
Това е ужасно, просто ужасно.
Горкият, скъп Оугъст.
Кой ще носи факлата сега?
Извинете? Всичко наред ли е тук горе?
Не, всъщност не е. Оугъст почина току-що.
O, не. Толкова жалко.
Да, наистина е жалко. - Г-н Кембъл...
Робърт Стърлинг Уилсън, черния фюрер от Харлем.
Чувал съм за вас, но никога не съм ви слушал.
Няма проблем. - Ние бяхме на различни страни.
Виждате ли, аз бях на едната страна с цветнокожите. Бях с японците.
Чувам да твърдите, че не мислите цветнокожите за толкова добри.
Хайде, Робърт, нека не се караме помежду си.
Нека всички работим, за да успеем заедно.
Само му казвам, както казвам на теб и свещеника всяка сутрин.
Цветнокожите хора ш'си имат само тяхна си водородна бомба
и доста скоро ш'удостоят Япония с честа да хвърлят първата.
Къде?
Китай, предполагам.
Върху други цветнокожи?
А кой ви каза, че китайците са цветнокожи?
Майка, татко и Рези...
са мъртви.
Да. Да, знам.
Но аз... аз съм жива.
Как?
Ами, аз...
Всичко е наред. Няма значение.
Животът ни започва тази вечер.
Ще се регистрираме в хотел.
Утре ще открием ново място, в което да живеем.
Открил съм един стар магазин, в който се продава като нашето легло.
Помниш ли нашето старо легло?
Да. - Да.
Ще започнем отново там, където спряхме.
Нация от двама.
Ние. - Точно така.
Да.
Но...
няма нужда да се регистрираме в хотел.
Мина толкова време.
Вече не съм млад мъж.
Тя е била заловена и изнасилена в Крим...
и изпратена в Украйна на работа в трудова група.
Никой не й казал, че войната свършила.
След завръщането й в родината,
била изпратена в Дрезден, Източна Германия...
и сложена да работи в тютюнева фабрика.
В крайна сметка, избягала в Западен Берлин...
и дни по-късно, летяла обратно към моите прегръдки.
Сега имаше значение само, че нашата нация от двама бе отново цяла.
Здравей. - Здравей.
Добре дошъл у дома.
Ето тук... Тук е, точно тук.
Извинете ни. Тук.
Хелга, точно тук. Тук е леглото.
Заключено е. Ден на ветераните. Ден на ветераните. Проклятие.
O, дяволите да го вземат!
Хауърд, променил си се.
Прости ми, съжалявам.
Да, промених се, но световните войни би трябвало да променят хората.
Иначе за какво са световните войни?
Може би си се променил толкова, че вече не ме обичаш.
Как би могла да го кажеш след последната вечер, а?
Всъщност не сме говорили за нищо.
Но, Хелга, за какво има да се говори?
Никакви думи не биха могли да променят чувствата ми.
Наистина ли е така?
Да, разбира се че е така.
Нищо, което бих казала би ги променило.
Нищо, което някога би казала би могло да ги промени.
Никога, никога.
Аз не съм Хелга.
Аз съм Рези...
малката й сестра.
Какво?
Каза, че ме обичаш.
Как можа да ми го причиниш? - Обичам те.
Обичаш ме? Как би могла да ме обичаш? Дори не знаеш кой съм.
Когато достигнах Западен Берлин...
ми дадоха документи за попълване...
име, служба, най-близък жив роднина.
Имах избор. Можех да остана Рези Нот...
оператор на тайна машина без никакво семейство...
или можех да бъда Хелга Нот...
известна актриса и жена на брилянтен, красив постановчик...
живеещ в Америка.
Мъж, когото дълбоко обичам.
Коя трябваше да бъда?
Хауърд, за десет години в тази фабрика...
жива ме крепяха единствено мечтите, че съм сестра ми Хелга.
Така, че Рези изчезна.
Не знам какво да кажа.
Страхотен избор си направила.
Това съм аз.
Аз съм Хелга.
Ти го повярва.
Бях или не Хелга за теб снощи?
Страшен въпрос за един джентълмен.
Имам ли право на отговор?
Някога би ли написал пиеса за мен?
Не мисля, че вече мога да пиша.
Хелга вдъхновяваше ли те да пишеш?
Не да пиша, но да пиша по начина, по който пишех.
Казвахме, че пишех сцени за нея...
които й позволяваха да играе квинтесенцията на Хелга.
Искам да го направиш за мен някой ден.
К...
Квинтес... - Квинтесенция.
Квинтесенцията на Рези.
Може би ще го направя.
Рези се подмладяваше с всяка секунда.
Въпреки, че бе боядисала косата си бяла, за да изглежда по-стара...
сега ми говореше за пероксид...
и момичета, които бягат към Холивуд.
Най-накрая, имам дом.
Необходим е цял един живот, да направиш дом от къщата.
Кой направи това? - Кой направи какво?
Това.
Хауърд Кембъл?
Познаваш ли го?
Странно... Изглеждаш точно като него.
Това не прилича ли на джентълмена, с който сте?
Нека погледна.
"Израел намира военнопрестъпник в САЩ"
Преди евреите да те сложат в зоопарка, аз ще се позабавлявам с теб.
Усети ли го това, а? Това е за редник Ървин Бюкянан.
Ти ли си това? - Не, беше най-добрия ми приятел.
Пет мили навътре след брега Омаха, немците му отрязаха топките...
и го обесиха на телефонния стълб.
А това... това е за Аксел Брюър.
Прегази го танк "Тигър" в Аахен.
Това е за Еди Маккарти. - Моля ви!
Един шмайзер го преряза на две.
А това... това е за...
Не говори, любими.
Къде сме? - На сигурно.
Ти спеше. Няма да ни открият тук.
Кой няма да ни открие тук? - Евреите, скъпи.
Какво има на гърдите ми?
Ребрата ти са превързани.
От кого?
Лекарят, който живее в твоята сграда.
Епщайн. - Да, той беше. Беше много мил.
Използвах телефона му да повикам д-р Джоунс, и той ни доведе тук.
Колко е хубаво да имаш приятели.
Да, влезте.
Как е той? - Току-що се събуди.
Как е главата ви?
Цепи.
По-добре вземете аспирин. - Благодаря за съвета.
Знаете ли, повечето неща на този свят не вършат работа, но аспирина да.
Рези, вестниците...
Вярно ли е, че израелците искат да ме съдят?
Д-р Джоунс твърди, че правителството на Америка няма да те пусне,
но евреите ще изпратят хора да те отвлекат...
както направиха с хер Айхман.
Не е като да са пратили тук-там евреин да те гони.
Пратили са всичко след теб, освен еврейската водородна бомба.
Какво по дяволите е това?
Това беше твоя приятел.
Джоунс? - Не, Джордж Крафт.
Какво прави тук Джордж?
Идва с нас. Напускаме страната.
Д-р Джоунс го урежда.
Хауърд! Я виж кой е станал. Как се чувстваш?
Щях да имам по-добър шанс, ако не беше шумотевицата, която вдигаш.
Извинявай, само убивам малко време. Господи, изплаши ме почти до смърт.
Поболях се от притеснение.
Нали знаеш, че рано или късно трябваше да се случи.
Е, всяко зло за добро. Ще видиш.
Ще имаш нова самоличност, ново жилище, нова страна...
ще можеш да пишеш отново.
Може би дори ще стана по-добър художник в Мексико.
Мексико? - Я, виж кой е станал.
Ами, не можеш да удържиш здравия човек легнал.
Ето това е здрав дух. Хауърд...
Сряда вечерта е седмичната среща...
на Желязната Стража на Белите Синове на Американската Конституция.
Отец Кийли и аз искаме да отслужим мемориална служба за Оъгуст Краптауер.
Мислехме, че може би вие, като ментор на Краптауер...
бихте казали няколко думи.
Мислил съм върху основна идея, ако ще помогне.
Сигурен съм, че би помогнало.
Мисля, че темата трябва да е...
"Неговата истината ще продължи".
Какво изобщо бих могъл да кажа на група млади щурмоваци?
Познавах безстрашния им водач за около 20 секунди...
преди да умре на стълбището ми.
Ще намериш точните думи.
Винаги го правиш.
Когато стигнем Мексико...
ще пиша отново.
Аз имам ли нещо общо с това чудо?
Да, всичко.
Много малко, но нещо.
Да.
Истинското чудо...
е таланта, с който си роден.
Истинското чудо е способността ти да съживяваш мъртвите.
Любовта е способна на това. - Да.
Съживи и мен.
Днес, кметът призна унижението...
че прословут военнопрестъпник е живял анонимно...
в Ню Йорк за известно време.
Освен това отбеляза, че нито той нито правителството на САЩ..
имат властта да предадат Кембъл на Израелското правителство за съд.
Но всичко може да е доста спорно.
Хауърд В. Кембъл отново е изчезнал безследно.
Това е последното известно жилище на Кембъл.
Скромният апартамент в Гринуич е вандализиран...
от местни, разгневени от измъкването на Кембъл.
Правителството на САЩ обеща да направи пълен преглед...
на гражданския статус на Кембъл...
и да открие защо не е съден преди.
Междувременно, Израел представи изискване за Кембъл...
окуражен от идеята, че той може би не е гражданин на САЩ,
че всъщност може би, е ничий гражданин.
Не трябва да забравяме, че пропагандист от ранга на Кембъл...
"Вице-консул на Израел"
е по всеки начин масов убиец като Айхман, Химлер и дори Хитлер.
Колко милиона души изгубиха живота си...
заради лъжите, които той пръскаше през войната?
Ще открием Кембъл, както открихме Айхман.
Човек не може вечно да се крие, когато ръцете му са покрити...
с кръвта на шест милиона човешки същества.
"Работата ще ви освободи" Хауърд В. Кембъл младши
искаше да е тук тази вечер, за да ви разкаже за дългото си
и прекрасно приятелство с вашия паднал герой.
Ала ме помоли да направя това кратко изказване към вас...
от негово име.
Истината на вашия лидер, Оъгуст Краптауер, и на тези като него...
завинаги ще е с човечеството...
докато има мъже и жени, които вярват в куража...
а не в разума си.
А сега специалния повод.
Абонат на "Белият християнски опълченец" от Вермонт...
ни е дал назаем много рядък материал,
който ще ви вдъхнови изключително.
Робърт?
Добър вечер, дами и господа. С вас е Хауърд В. Кембъл младши,
последния свободен американец.
Тази вечер, бих задал обикновен въпрос:
Защо сме врагове на евреите?
Отговорът е прост.
Евреинът е причината и облагодетелстван от нашето робство.
Той разполови татковината.
Евреинът няма полза от решението на проблемите на Германия.
Не би могъл. Иска да останат без отговор.
Виждате ли, той има по-силен коз в ръката си, ако нацията е поробена
отколкото ако е свободна.
Евреинът е причината за нашето нещастие...
и днес живее в нашето доверие.
И затова, като национал-социалисти...
ние сме врагове на евреина.
Той омърси расата ни, подкопа морала ни...
ограби традициите ни и разби силата ни.
Докато сме верни на арийското ни наследство...
той е прокажен сред нас.
Ако игнорираме съдбата си, той ще триумфира над нас и нашето бъдеще.
Евреинът е изкуствения демон на падението на човечеството.
Той процъфтява в гнус и боклуци, и пръска зарази.
Краде нещата ни и ходи по жените ни.
Преструва се на уплашен от тази жертва...
и преди нещастника да разбере, вратът му е счупен.
Мразим евреите, защото сме горди арийци.
Не е вярно, че ядем евреин с всяка закуска.
Но е вярно, че евреина бавно изяжда бъдещето ни.
Това ще се промени със същата сигурност, с която ние сме арийци...
със сигурността, с която световното превъзходство...
е рождено право на Арийската раса.
"Излез през вратата за въглища. Алея #645. Опасност за живота!"
С вас бе Хауърд В. Кембъл младши, последния свободен американец.
Благодаря за вниманието.
Хайл Хитлер.
Трябва да призная, Хауърд, третия акт ме докара на ръба на седалката.
Моята фея кръстница.
Почвах да се чудя, дали наистина съществуваш.
Съществувам си. Просто съм пенсиониран. Вече осем години.
Представи си изненадата ми, когато ме върнаха на работа преди два месеца.
Заради мен? - Да.
Откъде този внезапен интерес към мен? - И аз това трябва да открия.
Е, не е тайна защо ме търсят израелците.
Не, гатанката е защо руснаците мислят, че си толкова голяма награда.
Руснаците? Какви руснаци?
Ами, поне двама в тази страна.
Един е твоят приятел, полковник Йона Потипов.
Потипов? - Ти го познаваш като Джордж Крафт.
Той действа на територията на САЩ като руски шпионин от 1935г.
Джордж Крафт не е шпионин.
Имам предвид, разказа ми за жена си. - Жена си?
Която починала в Индианаполис пред четири години? Няма такъв човек.
Има си жена де, която живее в Проскуров.
Просто не я е виждал от 25 години.
Не мисля, че е споменал трите деца или деветте внучета.
Крафт, той беше... - Потипов.
Както и да е. Живееше в сградата три години.
Искам да кажа, той не ми се представи.
Аз слязох. Сам му се представих.
От това, което мога да кажа, ти не си бил част от първоначалната му цел.
Само нещо като неочакван бонус.
Всичко си беше тихо и мирно, докато той не прати анонимно писмо
до протежето ти, д-р Джоунс, със сведения къде си.
Тогава лайната наистина уцелиха вентилатора.
Бил е Крафт.
Ако ще се почувстваш по-добре, той наистина е художник.
Не харесвам много работите му, но какво ли разбирам?
Може би става. Може би е единственото, което не можеш да фалшифицираш.
Може ти също си изключение.
Какъв е бил планът на Крафт спрямо мен?
Ами, когато подсказа на Джоунс...
е знаел, че ще се превърнеш в новина отново.
Решил е, че може по-лесно да те изкара страната и да те наглежда.
И можеш да бъде отвлечен с по-малко международни усложнения.
Разбирам. Разбирам.
Ами...
каза, че има двама руски шпиони.
Кой е другия? Джоунс?
Не, Джоунс е едничкия истински приятел, който имаш.
Изглежда само той те приема присърце.
Кой е другия?
Не, не Рези.
Не, проклет да си! Не Рези!
Спокойно, Хауърд, аз съм само вестител.
Ти си проклет лъжец.
Със сигурност те е накарала да вярваш в новия живот и колко ще е хубав...
но нямаше да се случи така.
Когато отидете на летището в Мексико Сити, ще чака втори самолет...
и отлиташ с еднопосочен билет за Москва, разходите са платени.
Какво изобщо биха искали руснаците...
от една угарка на Втората Световна Война?
Могат да те използват като главен пример...
за фашистките военнопрестъпници, които тази страна подслонява.
Също се надяват да признаеш всякакви споразумения...
между нацистите и американците преди и след войната.
Мисля, че това е ехото ни.
Пишеш почти 15 часа без почивка.
А аз едва написах 5 страници за толкова дни.
Кога се храниш?
Не знам.
Чух, че процесът ти започва след няколко дена.
Къде е твоят адвокат?
Опитва се да открие човека, който ще подкрепи защитата ми.
Дотук разбирам, че той не съществува.
Слушай, Кембъл, може ли да те посъветвам?
Разбира се.
Прекарай малко време навън в двора...
или ги накарай да донесат радио или телевизор.
Трябва да се отпуснеш.
Важно е да се отпускаш.
По този начин попаднах тук!
Ей, Айхман, може ли да ти задам личен въпрос?
Разбира се.
Вярваш ли, че си виновен за смъртта на шест милиона евреи?
Абсолютно не.
O, ти си бил просто войник, нали?
Получавал си заповеди отгоре, така ли е, Айхман...
като всеки добър войник?
Кембъл? - Да.
За тези шест милиона... - Да?
Не бих могъл да поема всичките.
Сигурен съм, че мога да ти отстъпя няколко.
Къде беше? - Тревожехме се за теб, старче.
Изстинал си. - Само излязох за глътка свеж въздух.
Малко рискуваш, а? - Да, малко рискувах...
но знаеш ли какво каза Джоунс: "Ще жертвам всичко за истината".
Мъчение е да трябва да стоиш в тази тясна стая...
заради страх за живота ни.
Как може да се отнасят така с нас?
O, не знам, Рези.
Знаеш ли, въпреки всичко...
Все още вярвам, че хората са добри по сърце.
Знаеш ли?
Утре ще започне новия ни живот, и ще можеш да си починеш.
O, да, да почина.
Знаеш ли, мислех си... - Какво? Кажи ми.
Мислех си, че може би Мексико не е това, което искаме.
Може просто да тръгнем от там.
Може би точно на летище Мексико Сити, можем да се качим на друг самолет.
За...
Не знам. Можем да идем на Карибите.
Може би в Москва. - Москва?
Това е свежа идея.
Не ти ли харесва? - Трябва да помисля.
Искам и ти да помислиш, нали?
Да, ако искаш. - Да.
Знаеш ли, колкото повече мисля толкова по-добре звучи.
Какво интересно изобщо би открил в Москва?
Ами, не знам. Бих искал да посетя стар приятел.
Не си ми казвал, че имаш приятел в Москва.
Боже, Джордж, предполагам, че просто не е ставало дума.
Как се казва?
Полковник Йона Потипов.
Не го познавам. - Не го познаваш, а?
Няма значение. Той е просто шпионин, опитващ се да ме закара в Мексико,
за да ме отвлекат и да летя за Русия и бъда осъден.
Това не е... - Дори не си помисляй.
Боже, Хауърд, това е нелепо.
Каубои и индианци.
Да, добре, Джордж.
Хауърд, това не съм аз. Така стоят нещата.
Ти би трябвало да знаеш най-добре.
Да. Да. - Съкровище.
Тази мечта за Мексико... бе истинска.
Утре всички щяхме да избягаме.
Бе наша мисия да стигнем Москва...
но после се отказах...
защото те обичам.
Казах ти, че се отказах, нали?
Да, каза го. Тя ми каза.
И той се съгласи с мен. На него хрумна мечтата за Мексико,
където всички щяхме да се измъкнем от този капан.
Как разбра? - Американски агенти.
Ще нападнат малкия ни щастлив дом всеки момент.
Това е нещастие.
Тогава трябва да бягаме веднага, любими, докато още можем.
Късно е, скъпа. Вече сме обградени.
Тогава ще се борим с тях. - Рези, не разбираш.
Казах, че сме обградени.
Има ли значение?
Да, разбира се, че има значение. Ние...
Имаш предвид, защо да не умра за любовта...
като герой в пиеса на Хауърд В. Кембъл?
Да.
Да, точно това имам предвид.
Нека умрем заедно... тук и сега.
Предстои ти целия живот.
И зад мен има цял живот.
Целият в тези няколко сладки часа с теб.
Звучи като реплика, която може би съм писал като млад.
Това е реплика, която написа като млад.
Глупав млад човек.
Обожавам този човек.
Съжалявам, не мога да те поздравя за вкуса ти към мъжете.
Ти вече не...
ти вече не вярваш, че си заслужава да живееш само за любовта?
Ами, не.
Тогава кажи ми за какво да живея.
Кажи ми нещо. Не трябва да е любов.
Каквото и да е! Ще живея заради този стол...
или тази картина на стената или тази пукнатина ей там!
Само ми кажи. Кажи ми ти за какво живееш...
и аз ще живея за същото!
Рези, това, заради което живея е...
Аз съм старец.
Ще ти покажа защо живея.
Ще ти покажа жена, която умира заради любовта.
Не, Рези. Не, не, Боже мой.
Не помръдвай.
На сутринта след нападението над мазето на Джоунс...
Бях освободен...
благодарение, предполагам, на моята фея кръстница.
Бях върнат на улиците на Ню Йорк...
върнат към потока на живота.
Направих няколко крачки по тротоара,
когато нещо се случи.
Не вината ме смрази.
Бях се приучил да не чувствам вина.
Не бе и страха от смъртта.
Бях се приучил да мисля за смъртта като за приятел.
Не и мисълта, че не съм обичан ме смрази.
Бях се приучил да се справям без любов.
Това, което ме смрази бе факта, че нямах абсолютно никаква причина
да продължа в коя да е посока.
Добре ли сте?
Да.
Стоите тук от доста време.
Чакате ли някого?
Загубихте ли се?
Не.
По-добре продължете тогава, не мислите ли?
Да.
"Нацистка свиня"
"Не влизай"
"Да довършим работата!"
Кой е?
Хауърд Кембъл. - Какво искаш?
Може ли да вляза?
Трябва да ми кажеш за какво става дума.
Искам да ида в Израел и да бъда съден.
Какво?
Искам да бъда съден за моите престъпления срещу човечеството.
Какво искаш от мен?
Искам да се предам на лагерник от Аушвиц.
Тогава намери някой, който мисли за Аушвиц през цялото време.
И не говорете на идиш! Сега сме в Америка!
Ако не можеш да си спомниш, аз ще си спомня и за двама ни.
Все още искаш отмъщение, това ли е? - Да.
Тогава продължи с плана си, защото не доказва нищо.
Г-н Кембъл, мисля, че аз мога да ви помогна.
Благодаря.
Да.
"Превод: Носачите на трупове към караулното помещение."'
"Утре"
"моят съд"
"започва"
"Скъпи Хауърд...
Дисциплината от цял един живот се срутва сега като стените на Йерихон.
Каква е мелодията, която свири от тръбата на Джошуа?
Музиката на моята съвест ли? Съмнявам се. Не съм ти навредил.
Мисля, че музиката е желанието на стар войник за малко предателство.
А това писмо е предателство.
С настоящото нарушавам директни и изрични заповеди
и се идентифицирам като човека, който ти познаваше като Франк Витанен."
Твърдя и ще потвърдя под клетва,
че те вербувах като американски агент...
и че ти, принасяйки огромна саможертва...
стана един от най-ефективните агенти на Втората Световна Война.
Ако трябва да има процес за Хауърд В. Кембъл младши,
нека бъде невиждана битка...
и нека справедливостта възтържествува.
Сърдечно твой, Франк.
Нека справедливостта възтържествува.
Хареса ми как звучи това.
Казват, че обесения чувал великолепна музика.
Чудя се как ли звучи.
преведено от butthead